                Första kapitlet

Kaimana var utom all fråga en söderhavsidyll. Det
konstaterade Barthel mycket energiskt första dagen
han kom dit. Kanske mera energiskt än uppriktigt.
Barthel var nämligen inte alls någon söderhavs-entusiast,
han var en civiliserad holländsk tjänsteman
och föredrog kanalernas Amsterdam framför
allt annat, särskilt före Kaimana. Men eftersom
Barthel skulle komma att vistas Gud vet hur många
år som ensam vit man, som holländska regeringens
representant, i Kaimana, så var det bäst att försöka
se dess fördelar.
     Barthel var en mycket klok man både i egna och
andras ögon. Redan tidigare hade han odlat konsten
att umgås med sig själv. I Kaimana fulländade han
denna konst i sådan grad att han ofta njöt av att ha
en så vettig människa som sig själv att umgås med,
en människa som överallt fann sig tillrätta och
gjorde det bästa av varje situation både för sig själv
och för andra. En ganska liten människa i centimeter
mätt, ganska korpulent, litet alldagligt rödlätt, men
till anden en jätte. En ensam jätte som var kung i
Kaimana, kung för ett folk som naturligtvis inte
hade en aning om hur ensam han var.
     I Barthels levnadskonst ingick att varje gång han
återvände till Kaimana från någon inspektionsresa
längs kusten lägga märke till dess skönhetsvärden
och pliktskyldigast njuta av dem.
    Längst in i den blånande viken låg byn. Ett
korallrev bröt dyningen innan den rullade in mot
strandens korallsand. Palmerna stod tätt med yviga
kronor över den skära sanden. De stod så tätt att
man inte såg något annat än palmer från havet.
Bakom det smala palmstråket reste sig bergen i
branta avsatser. Först till några hundra meters
höjd, med så gott som lodräta väggar. Längre in i
landet till flera tusen meters höjd, jättar som
samlade den ur haven stigna, monsun-burna fukten,
gjorde moln av den och höll kvar molnen tills de
blev så tjocka att de brast och gav sitt vatten åter till
jorden.
    Men mellan bergen och palmerna fanns i alla
fall plats för byn Kaimana. Med en enda lång
bygata, parallell med stranden och en rad hus på
varje sida.
    Det är ett paradis jag bor i, tänkte Barthel var
gång han närmade sig sin residensstad. Ett paradis
där jag är ensam. Ensam med ett tiotal kinesiska
handlare, några hundratal svarta papuas och så
Mona.
    Med Mona borde han ju inte varit ensam. Hon
borde ha varit Eva i detta söderhavsparadis, särskilt
som hon sov i samma säng som Barthel om nätterna.
Men trots den gemensamma sängen blev inte Mona
betraktad som Eva av Barthel eller som kung
Barthels drottning av de gula och svarta
undersåtarna. Detta kunde ju tyckas underligt,
allrahelst som Mona var rent syndigt vacker och
dessutom en duktig och glad flicka som skötte
Barthels hushåll mönstergillt. Men man förstår ju
saken när man får höra att Mona hade brun hudfärg
och kung Barthel så kallad vit. Vitskär och grov som
på en skållad gris. Med den hudfärgen förblir man
ensam om man så har millioner människor av
annan hudfärg omkring sig, t.o.m. i samma säng.
Det var åtminstone Barthels åsikt.
    Att det fanns folk som inte var lika förståndiga
som han själv, det visste ju Barthel. En katolsk
missionär, långt nere på sydkusten, tjatade alltid om
att Barthel skulle låta viga sig vid Mona, betrakta
henne och behandla henne som sin hustru och inte
som en nyttig möbel. Vad begrep nu missionärer om
sådana saker?
    Barthel fnyste av förakt bara han tänkte på
saken. Att han tänker på det just nu, då han står med
armen om Monas liv, färdig att mitt i värsta
middagshettan lämna skuggan på sin veranda för
bygatans glödande sand, beror på att i dag ska det
komma en ny missionär till Kaimana. Han har fått
meddelande om den saken redan för ett par
månader sedan från sin chef, residenten i Ambon.
En ny missionär betyder säkert huvudbry, en massa
arbete med att ordna och ställa för en sådan där
herre som aldrig kan ta vara på sej själv. Och kanske
också en del obehag med förklaringar och prat
angående hans förhållande till Mona.
     Att Barthel nu ger sig ut i den ångande middagshettan,
till på köpet iförd högkragad, vitglänsande,
guldgalonerad, av Mona nystruken uniform, beror
på att i dag är dagen för Den Stora Händelsen.
     Den Stora Händelsen är att linjeångaren
kommer. Medförande post, öl, varor, en fläkt från
stora världen och så nu som extra traktering en
missionär. Båten kommer endast en gång varannan
månad och är egentligen den enda anledningen till
att Barthel alls bryr sig om att räkna tiden.
     Gråvit är bygatans vid middagstid oskuggade
sand. Grå är husen längs dess sidor. Kinesernas hus
av grå plankor, papua-hyddorna av brungrå
palmblad. Men Barthels bungalow på höga pålar har
varit vitmålad och är helt ljust grå. Med vita liljor
längs stensatta gångar.
     Värdigt och lugnt med oändligt rak hållning går
Barthel längs bygatan. Nickar nådigt när en papua
som legat och sovit under en palm hoppar upp och
bugar, gör stram honnör när han passerar
vaktposten. Kasernen är av bambu och palmblad
och där bor hans tjugo javanska soldater. Han gör
mindre stram honnör för en kineshandlares
övergödda kvinna och får bara upp ett par
nonchalanta fingrar för en väl frimodigt nickande
kines.
     När han äntligen kommer ner till bryggan blir
det mera honnör. Först för de båda svarta tulltjänstemännen
och sen för två papua-poliser som stampar
med sina bara fötter i bryggans bräder i stället för att
smälla med klackar.
     — Har båten redan kastat ankar, frågar Barthel
fast han både hört och sett att båten låtit ankaret gå
utanför revet.
     — Saja, tuan besar, skriker poliserna och
tullarna i korus.
     Sen tiger Barthel, står och väntar på motorjollen
som redan närmar sig och tänker på att snart får han
sitta ombord med ett glas kallt öl inom angenämt
räckhåll. Det var två månader sen sist. Snart får han
träffa sin vän kaptenen, vara som en människa
bland människor, lämna tjänst och värdighet i land.
     Värdighet var det ja. Den måste man särskilt
tänka på när man inte är så storväxt och kraftig som
önskvärt vore. Barthel är mera kort än lång och mera
knubbig än kraftig. Han drar nu med fingret i den
stramande uniformskragen och känner med
ogillande att dubbelhakan tycks ha svällt sen sist.
Och vad tusan gör Mona med byxorna — de blir ju
trängre efter varje tvätt?
    Varje gång Barthel lägger märke till sin
fetlagdhet kan han inte undgå att komma ihåg sitt
möte med kannibalerna därnere i Mimikatrakten.
Han var där för att försöka få dessa vildar att betala
skatt till honom och Staten. För all del, de tog emot
honom mycket vänligt. De kom ombord på hans
motorbåt så många som fick plats och dessa väldiga
kroknästa karlar som var huvudet högre än Barthel
hälsade honom med näsgnuggning och stod och
strök och klappade honom på hans lilla feta
lekamen så han kände sig riktigt kuslig till mods
och snabbt beslöt att inte alls gå i land. Han tänkte
hela tiden på hur han själv brukade vänslas med
slaktgrisen hemma på fädernegården i Holland.
    Jo, de tyckte nog om honom de där vilda
manowees. De flesta människor tyckte ju om
honom. Av en eller annan anledning. Hans chef
residenten gillade att han drev in skatter som en
dammsugare, den katolske missionären tyckte om
honom som omvändelseobjekt, papuas tyckte han
var bra som hindrade kineserna att lura dem alltför
mycket och kineshandlarna tyckte om honom för att
han lät dem få ta så stora vinster på sina affärer med
papuas. Och Mona, ja, det var antagligt att hon
också tyckte om honom. Men den som beundrade
Barthel mest för närvarande var kaptenen på
linjebåten. Han ansåg det vara ett under att Barthel
hade hållit ut två år i Kaimana utan att ha blivit
tokig. Det skulle vara en friesländare som gick i
land med det, sa kapten. Både han och Barthel var
frieser, lite förmer än vanliga holländare i egna
ögon.
    Och nu skulle strax Barthel och kapten Bock fira
återseendets glädje. De skulle hälla öl i struparna
och läsa beundran och vänskap i varandras ögon, de
skulle dricka genever till långt in på natten och de
skulle resonera om saker som betyder något här
livet,    om      kvinnor,    löner,   den     dumma
regeringspolitiken, varandras duktighet och när de
blev riktigt spritsentimentala om det älskade
hemlandet.
    Motorslupen har hunnit så nära nu att Barthel
ser att det sitter en främling bredvid tredje styrman.
Det är naturligtvis den utlovade missionären.
    Styrman hälsar högaktningsfullt på Barthel när
slupen lägger till.
     — Kapten hälsar att ni är välkommen ombord!
Och här har jag med sällskap åt er, en amerikansk
missionär som inte kan säja mer än halleluja på
holländska än.
     Barthel räcker handen åt missionären sen han
hälsat på styrman med lagom kamratlighet.
     — Mitt namn är Barthel, jag är kontrollör på
den här platsen
     — Vilket betyder kung över södra Nya Guinea,
tillägger styrman med ett grin.
     — Svenson, Algot Svenson. Roligt att träffa er.
     — Se till att den här tuans bagage kommer upp
till mitt hus, säjer Barthel åt de båda poliserna som
genast hoppar i båten och börjar kånka på några
tunga koffertar och några väskor. De slänger upp en
koffert på en nästan naken papua och han
skumpar i väg längs bryggan med den.
     Svenson börjar skrika och gestikulera:
     — Stopp, stopp! Var snäll och säj till honom att
det där är min koffert. Jag förstår inte språket, de
begriper mej ju inte!
     — Lugn, lugn, säjer Barthel och ger Svenson en
blick vars roade förakt han inte försöker skyla. Trots
att Svenson är huvudet längre känner Barthel sej
oerhört överlägsen. Karlen är ju svettig, smutsig,
nervös, mager och hållningslös. Dessutom är hans
tropikhjälm minst två nummer för stor.
    — Det är jag som har gett order att era saker ska
bäras upp till mitt hus, säjer Barthel lite överlägset
långsamt för att försöka skyla över sin dåliga
engelska.
    —Till ert hus? Jag förstår inte, men jag vill bo på
hotellet.
    — Följ med nu tillbaka till båten så äter vi
lunch där, säjer Barthel. Jag ska förklara saken för er
så småningom. Här i Kaimana kan ni ändå inte få
nån lunch i dag.
    — O, nej, nej, jag kan inte gå med tillbaka nu,
jag måste i land, till hotellet.
    — Det finns inget hotell, herr Svenson. Jag
förstår att de inbillade er i Ambon att det skulle
finnas ett hotell här. För tio år sen lär här ha funnits
ett palmbladsskjul där resande kunde söka tak över
huvudet. Men det har ruttnat bort för länge sen.
    — Men vad ska jag då ta mej till! Jag skulle ju
bo på hotellet!
    — Det ordnar sej alltid! Allting ordnar sej här,
herr Svenson. Ni kommer att bo i mitt hus så länge
ni är i Kaimana, jag ska nog ordna den saken, men
nu ska vi ombord och äta det sista civiliserade mål
mat ni får på två månader.
     — Nej, jag kan inte gå ombord igen. Fröken
Smith ... jag har redan sagt farväl, jag stannar här, ser
till mitt bagage ...
     — Här händer inget med ert bagage. Men vill ni
nödvändigt stanna här så följ med den här polisen
så visar han er upp i mitt hus. Vi ses i kväll, herr
Svenson.
     Barthel blinkar åt styrman som blinkar tillbaka,
slupen lägger ut och när de är utom hörhåll från
Svenson säjer Barthel med en suck:
     — En sån karl, en sån karl! Och den ska jag ha
här i flera år kanske!

— Jaså, lever du än! Har du inte blitt oppäten,
skriker kapten uppe från bryggan ner så snart
Barthel har satt sin fot på trappan längs
skeppssidan. Barthel bara mumlar något till svar
men kapten fortsätter att skrika till honom ända tills
Barthel har kommit till honom på bryggan. Då
sänker han rösten lite, sparkar fram ett par
rottingstolar, lägger sina väldiga nävar på Barthels
skuldror och tvingar ner honom i en av stolarna. Så
ropar han på mässpojken och det tar bara sekunder
innan en barfota javan har ställt två immiga ölglas
framför dem. Så stirrar de varandra i ögonen ett slag
med utslätade ansikten så som verkliga män gör och
höjer glasen. Men Barthel hinner inte sätta det till
sina runda, törstiga läppar förrän han blir avbruten.
En kvinna står plötsligt vid deras bord:
    — Jag förstår att ni är herr Barthel och naturligtvis
har min fästman redan talat om för er vem jag
är. Han kommer ju att arbeta inom ert distrikt den
närmaste tiden.
    Hon talar på bred amerikanska och Barthel fattar
inte riktigt vad det är hon säjer eller vad hon vill.
Han blir sittande med glaset halvvägs till munnen
och stirrar på henne.
    En alldeles för lång, ljusgrå klänning som sitter
otroligt illa på en kantig kropp, troligen utan bröst.
Hon kan vara mellan trettio och fyrtio år gammal.
Glanslöst, slätkammat råttfärgat hår; man kan inte
avgöra om det är kortklippt eller av naturen inte kan
bli längre än att det räcker till den där diminutiva
knuten i nacken. Långt, smalt ansikte med liten
haka, lång spetsig näsa, bakåtlutande panna. Skulle
man på grund av hakans litenhet vid första
ögonkastet tro att denna dam hörde till de viljesvaga
försvinner denna tro omedelbart och för alltid sen
man sett blicken i hennes mycket ljusa, grå ögon. Ur
dem lyser mer än viljestyrka. Barthel tycker sig
genast läsa ren fanatism och när hon riktar blicken
på hans ölglas sätter han raskt ner det på bordet
igen, men behåller greppet om det med handen. Den
där blicken skulle kunna krossa det.
    — På vår missionsstation på Ambon har jag
redan hört allting om er, herr Barthel. Jag vet att ni är
protestant och att ni förstås på allt sätt kommer att
hjälpa herr Svenson i hans välsignade arbete ...
    — Nja, fröken Smith, vågar kapten avbryta, jag
känner ju Barthel och om ni räknar med honom som
en duktig hantlangare vid döpandet har ni nog
räknat fel ...
    Kapten får en blick som egentligen borde dödat
honom. Till fröken Smiths och Barthels förvåning
verkar han ej ens skadskjuten utan låter genast sin
väldiga skrovliga bas börja mullra igen:
    — Kanske jag får föreställa: Dej känner ju alla,
Barthel, men jag förstår att du inte begriper att det
här är fröken Smith. Fröken Smith som är trolovad
med Jesusmannen Svenson som jag nyss har låtit
landsätta på din kust. Fröken Smith som jag har haft
nöjet att ha som passagerare från Ambon. Fröken
Smith som kommer att följa med mig ända till
Makassar där jag med saknad överlämnar henne till
en annan båt som tar henne till Java där hon under
någon tid ska omvända hedningar ... Sitt ner, fröken
Smith, sitt ner och bekanta er med herr Barthel.
    — Till kapten Bock har jag för länge sen sagt
det sista jag tänker säga. Det jag vill säja er herr
Barthel säjer jag helst stående.
    Ölglasen och kaptenen träffas åter av hennes
blickar som säjer långt mer än hennes föraktfulla
ord.
    — Ni ska veta herr Barthel, att Svenson har
kommit direkt från Staterna där han nyss slutat vår
missionsskola. ]ag var förstås hans lärarinna och han
har visat en enastående ambition och stora anlag för
omvändelsearbete, han är tydligt kallad av Vår
Herre. Det var missionsledningen på Ambon som
ansåg att hall skulle sändas hit till Nya Guinea. Att
han skulle få börja sin gärning på ett fullkomligt
jungfruligt fält. Trots att han hör till Herrens
utvalda, tycker jag ändå inte det är riktigt rätt att ge
honom hans första post i ett land där hedendomen
och de dåliga sederna är så kompakta som på Nya
Guinea.
    — Låt gå för hedendomen, försöker Barthel avbryta,
men vad sederna beträffar vet jag inte om de
är sämre här än i Staterna
    — Som sagt tycker jag inte det är riktigt förståndigt
att låta en ung man bli ensam här och jag
hoppas att ni, herr Barthel, kommer att ge honom all
den hjälp ni som styresman är skyldig att ge
honom. Dom sa i Ambon att han skulle placeras i
Omba. Visst är Svenson stark och inte tror jag han
kommer att falla för några frestelser men jag har
hört att det finns folk här som går spritt nakna. Om
det verkligen är så låter ni dem säkert börja använda
kläder så snart Svenson kommer dit? Att gå naken är
ju anskrämligt och så syndigt att jag inte ens vill
tänka på det. Det förleder till synd, herr Barthel
     — Den du! Den du, hojtar kapten Bock på
holländska och bölar av skratt. Barthel skruvar sig
lite på stolen, tar tag i glaset men sätter ner det igen:
     — Jag måste tyvärr säja er fröken Smith att så
gott som alla papuas här går mer eller mindre nakna.
I Omba har dom så vitt jag vet inte en tråd på
kroppen ...
     — Men det är ju hemskt! Det är ju oerhört! Hur
kan sånt få existera...
     — och jag har aldrig märkt att den där nakenheten
skulle befordra det ni kallar synd. Jag kan inte
heller tänka mig att deras nakenhet skulle kunna
förleda er herr Svenson till sådan synd ni tänker på.
Såvitt han inte är alldeles särskilt lättpåverkad.
     — Herr Svenson är stark, herr Barthel. Oerhört
stark i tron och förtröstan. Men även den starkaste
kan råka ut för frestelser. Den där nakenheten vill
jag inte tala om mer, jag litar på att ni ser till att
folket i Omba sätter på sig kläder och uppför sig
som människor. Jag har också hört, herr Barthel, att
en styresman som ni kan både påskynda och hindra
vårt frälsningsarbete. Jag begriper ju att ni kommer
att göra allt för Svenson så att han lyckas i sin
gärning, så att han kan rapportera många hundra
nydöpta i varje månad.
     — Förstår jag er rätt, fröken Smith, så önskar ni
att jag ser till att papuas låter döpa sig av herr
Svenson i antal av flera hundra per månad. Ni
förstår att det blir en dyr historia...
     — Ni menar väl inte att vi ska betala er för att
ni gör er skyldighet? Ni är ju själv protestant och
måste göra allt ni kan för att sprida den enda rätta
läran.
     Barthel talar så knagglig engelska att det är
alltför lätt för fröken Smith att falla honom i talet.
     — En dyr historia sa jag, för man måste ju sätta
kläder på dem, sa ni. Minst ett par byxor per
omvänd själ, fröken Smith. Det blir stora summor,
det. Stora för oss som är vana att röra oss med små
medel.
     — Men naturligtvis ska folket själva köpa sina
kläder!
     — Har inget att köpa för, inget att göra kläder
av. Här kostar det som sagt minst ett par byxor av
svart tyg att omvända en papua till den enda rätta
läran. Och vill man omvända kvinnorna måste man
sätta en sarong eller klänning på dem. Det blir inte
billigt alls, förstår ni.
     — Den saken måste ordnas, herr Barthel. Folket
måste döpas och det är klart att en döpt inte får gå
naken. Inte ens hedningarna får tillåtas gå nakna här
längre.
     — Tänka sej att kunna köpa en själ för ett par
byxor! Vilket underbart land! brummar kaptenen.
Kom nu Barthel, maten väntar. Ni far ursäkta oss,
fröken Smith. Barthel och jag äter uppe på bryggan.
     Han tar utan vidare Barthel i armen och släpar i
väg med honom upp på bryggan där immiga
geneverglas står och väntar vid sidan av nya ölglas.
     Först skrattar och bölar de vildsint åt fröken
Smith och hennes Svenson, men snart är de båda
glömda för öl och genever och mängder av läcker
mat som utan svårighet lockar fram gammal fin
vänskap och djup, ömsesidig beundran.
     Äntligen får Barthel känna sig som en
civiliserad människa i civiliserat sällskap, åter får
han tänka civiliserade tankar, föra civiliserat samtal
om sprit, kvinnor och lönegrader, bli civiliserat
berusad av genever, öl och en supbroders varma ord.

Några timmar senare lättar båten ankar. Tutar extra
ett par gånger som avsked åt Barthel som nu med
viss försiktighet vandrar längs bryggans lätt bågnande
plankor. Hans mage är tung av öl, ögonen
dimmiga men huvudet fullt av lätta tankar. Vore han
inte kontrollör och hade sin stora värdighet att tänka
på skulle han ta snedsprång och kanske slå kullerbyttor
från bryggan ned i vattnet där röda och gula
fiskar står och glor på honom utan att hälsa eller
göra honnör. Nu går han i stället linjerakt och stelt
som hade han en eldgaffel i ryggen. Svetten pärlar i
hans skinande röda ansikte, men han knäpper ändå
igen de översta uniformsknapparna som han knäppt
upp under den glada lunchen. Här är han ju kung,
för tusan! Det vet varenda en här och allra mest lian
själv. Hellre den förste i Kaimana än den andre i
Ambon, tänker Barthel, spänner ut bröstet en aning
och försöker förgäves dra in magen. Kärleksfullt
låter han blicken glida längs strandens bugande
palmer upp mot hans lilla träslott med palmbladstak,
som ligger där vid den porlande bäcken,
vitmålat med liljor längs trädgårdsgångarna,
hibiscus     och    gardenia     till   häckar     och
regnvattenstunnan tronande på sin ställning av
halvrutten bambu vid husgaveln.
    Mona står där och ler mot honom och alla de vita
tänderna glimmar i det bruna ansiktet. Han stöder
sig mot hennes axel medan de går uppför trappan.
Axeln är mjuk och rund, hennes pladdrande läppar
är mjuka och runda, hela Mona är mjuk och rund.
Och säkert full i fan, tänker Barthel. Vad skulle han
ta sej till utan Mona? Skaffa en annan, förstås! Men
utan detta som officiellt kallas synd och lösaktighet
skulle han inte stå ut en dag i Kaimana. Gifta sej
med henne? Dumheter! Överspända dumheter. Han
ska ju inte bo här hela sitt liv! Och Mona? Tja...
    — Den där nye tuan, vad är det för en? Har
aldrig sett en så smutsig vit man förr. Luktar svett
lång väg. Kan inte ett ord malajiska. Ögon bleka som
vatten. Och vågar inte se på mej. Smygtittar bara på
mej. Vad har du sagt om mej till honom?
    — Inget, han vet inte vem du är, Mona. Han är
alldeles ny. Kan inget. Vet inget. Vi måste väl lära
honom.
    — Jag lät sätta in hans koffertar i gästrummet.
Nu sitter han på en av dem. Bara sitter och stirrar
och mumlar ibland. Två gånger har jag gått in och
försökt få honom att förstå att han kan få mat om
han vill. Han begriper ingenting.
    — Han är en sån där missionär, du vet. En sån
där som ska döpa papuas och sätta byxor på dom. Vi
måste väl ha honom här en tid, förstår jag. Kom nu
så går vi och sover ett slag. Tung i huvet av öl, förstår
du. Kom!
     Barthel tar henne i handen och de går in i sängkammaren.
Snart hörs Barthels djupa snarkningar
från den myggnätsomhängda sängen. Den är två
meter i fyrkant med myggnätet runtom på två
meter höga stolpar. Ett litet rum för sig där Barthel
tillbringar en stor del av sin tid.

Under det Barthel sover faller regnet. Det är som om
de tunga molnen som samlats av de höga bergen
plötsligt blivit till ett väldigt vattenfall som tumlar
utför de branta bergsstupen ner över den palmskuggade
byn.
     Svenson som blivit sittande på en koffert i det
rum som anvisats honom ser genom fönstergluggen
hur gården plötsligt blir blank av strömmande
vatten, hur bäcken stiger och dånande går över sina
bräddar. Han ser palmkronorna vaja och böjas av
den hårda vinden, förnimmer hur allting tycks
sköljas bort i en väldig störtvåg vid blixtars ljus och
åskans dån. Detta måste vara yttersta dagen,
syndafloden som kommer. Han kan inte längre se
till närmaste hus. Han faller på knä och vill be
böner, tigga om frälsning för sin syndiga själ. Då hör
han skrattande tjut alldeles inpå sig. Han tittar
längre ut genom gluggen. Får se ett par kvinnor ta av
sej de sista plaggen för att stojande bada under
stuprännans tjocka stråle. Kvickt måste gluggen
igen. Herre, vilken synd! Sen han fått gluggen
stängd faller han på knä helt nära väggen, och
upptäcker att han kan se de badande genom en
springa. Hans rädsla för syndafloden har försvunnit.
Endast synden rädes han nu. Synden som rasar i
hans darrande kött.

Regnmörkret som nästan gjorde dagen till natt lättar.
Solen lyser med sina sista strålar över det friska,
nytvagna landskapet. Trollar fram Österlandets alla
ädelstenar på blad, på gråa palmbladstak, på vita
liljekalkar. Belåtna paddor kryper fram ur sina
gömslen, våta insekter försöker torka vingarna och
Barthel kryper ur sin säng, lurvig och härsken.
     Mona har långt tidigare lämnat myggnätets hägn
och gått ut i köket för att koka te. Nu kommer hon
med tebrickan, ut på verandan.
     Iförd morgonrock har Barthel sjunkit ner i en
rottingstol. Benen spretar rakt ut, armarna hänger
slött ner på var sida om stolens tjocka armstöd,
huvudet hänger ner mot bröstet.
— Sitt inte så där! Vi har ju främmande! väser
Mona, slänger ner tebrickan, rusar efter en kam och
börjar att försöka släta till Barthels rufsiga hår. Hon
drar igen rocken om hans lurviga bröst. Kalsonger!
Du har ju inga kalsonger på dej!
     — Vill inga ha. Vill inte se missionären nu.
Måste bada först.
     — Gå och bada då! Han kan ju komma när som
helst. Ni får dricka te sen. Inte kan du sitta så här!
     Barthel försvinner lydigt i badrummet. Under
det han häller vatten över sej med öskaret svär han
först över Mona. Men allteftersom vattnet börjar
pigga upp honom börjar han berömma henne. Visst
tusan har hon rätt! Inte kan han bara ge fan i
Svenson. Han måste ju ta hand om honom, måste
visa sej från sin rätta sida, sin tjänstemannasida från
första början. Få Svenson att med en gång förstå
vem han, Barthel, egentligen är. Han måste rätt och
slätt imponera på honom.
     Om en kvarts timme uppenbarar sig Barthel på
nytt på verandan. Med rosigt, nyrakat ansikte, vit,
guldbeslagen uniform, välkammat hår, skor på
fötterna och konungslighet i blicken.
     — Nu, Mona, kan du hämta hit den där skriftlärde
så får vi se vad vi ska göra med honom.
     — Men han begriper ju inte vad jag säjer. Jag
tror inte han är klok. Nyss när jag skulle se till
honom satt han och tjuvtitta genom väggen på
kokerskan då hon badade i regnet. En karl som gör
så är inte klok. Gjorde du så skulle jag lämna dej
ögonblickligen!
    — Äh fan! Svältfödd förstås. Fröken Smith ...
Mona, säj come here åt honom, kan du säja det?
Kom hirr, så kommer han.
    Mona hasar i väg på sina bara fötter. Hennes
blommiga sarong försvinner i mörkret som härskar i
Svensons rum. Barthel hör henne säja sitt "kom hirr"
och sen högljutt fnittra. Svenson kommer inte.
